Zamilovaná Ozgoruša!

             Kde bolo, tam bolo... vlastne tu bolo! U nás na Záhorí... a bolo to za "Márije zibcen - achcen" ako to vravievali blahej pamäti staruška mojej maminky. Tá Márija zibcen - achcen, mala byť asi osvietená panovníčka Mária Terézia a rok tej udalositi bol asi štyridsiatym rokom jej vládnutia... teda rok  siebzehnhundertachtzig - 1780. Tento rok sa príliž neodlišoval od ostatných. Nebolo menej biedy, nebolo menej chorôb ani živelných pohrôm, ale bolo cítiť predsa akési uvoľnenie. Na zámku v Holíči sa pomaly ale isto potvrdzovali chýry z Viedne že robotovaniu bude v blízkej budúcnosti koniec. Pánom v Uhorsku - Dolnom i Hornom sa to priveľmi nepáčilo, ba väčšinou aj po roku 1785 Patent na zrušenie nevoľníctva tvrdo ignorovali!
             Na Máriu Teréziu tvrdo doliehali starosti s panovaním, ale hlavne s chorobou a starobou. Prusko "blblo" permanentne a strácala pozicie aj na iných cisárskych a kráľovských dvoroch kde prezieravo oženila a vydala svoje deti. Mária Antoaneta sa viac ako politike venovala všelijakým módnym výstrelkom a viac či menej poburovala proti sebe francúzsky ľud. Nepomáhali jej ani napomínania svojej chorej matky, ktorá trpela vysokým krvným tlakom a chorobným zhromažďovaním vzduchu v tkanivách.
             Na malej dedinke Smolinskom, blízko Holíča, no ešte bližšie k Strážam a Šaštínu žila mladá dievčina menom Mária Anna... no nikto jej nepovedal inak ako Ozgoruša. Nielen že bola pekná, pracovitá, múdra a i inak driečna a chutná ako plody tejto dreviny, ale jej nejaký celkom dávny predok priniesol z tovarišských ciest útly, subtílny stromček ozgorušu a zasadil do do svojho poľa nad cestou do Stráží. Stromček dávno vyrástol, vytiahol sa vysoko nad úrodné polia a rozkošatil sa, aby v letných páľavach poskytoval tieň zmoreným žencom. V časoch nášho príbehu mal asi 200 rokov a kosti dávneho predka tiež dávno práchniveli niekde na smolinskom cintoríne.
             Ako je všetkým asi známe, Mária Terézia si za pomoci svojho zaťa francúzskeho kráľa Ludovíta XVI. nechala naverbovať zvláštnu kastu francúzskych vojakov, ktorí sa vyznačovali spoločnými charakteristickými vlastnosťami. Jedna časť sa z nich po službe usadila na Smolinskom a ich potomkovia tam žijú dodnes. V krajnej, nie priveľmi honosnej chalúpke žil starý vyslúžilec Matheo. Pretože vždy zdravieval bonjour - dobré ráno a jeho pôvodne vlastné meno bolo také krkolomné - teda jazykolomné, že ho nikto nevedel ani vysloviť a tobôž nie správne napísať... tak ho aj začali volať Matheo Bojour. Náš príbeh by sa ani neodohral, keby si k sebe pod starosť neprizval z Francúzska svojho mladého synovca Juliena. Doma niekde  v Provence - Alpes - Côte d´Azur bola situácia neistá, a tu na Holíčskom zámku mala vojenská strážna služba skoro len samé výhody a hlavne bola bezpečná. Julien, po našom Žilijen mal všetko čo má správny Francúz mať. Aj dlhý krk, aj primeraný nos, ba aj... ale bol celý akýsi milučký a ľúbezný a pritom chlap taký aký má byť. Rozhodný a silný, nečudo že sa doňho spochabili dievky od desať do sedemdesiat rokov!
             Ani Márii Anne nebol ľahostajný. Jedným očkom po ňom pokukovala, a to aj len tak akože nie, lebo jej staruška od malička dupľovali. "Aničko, sme chudobňí a ty máš pro žeňicha jediné vjeno, a to je tvúj vjeneček zelený!" Dávno pochopila že venček zelený nerastie na strome a ak ho raz stratí... už sa nikdy nenavráti. Mária Anna hravo zvládala domáce práce a nebála sa ani tých poľných. Najradšej mala tie clivé predjesenné časy keď na starej ozgoruši dozrievalo ovocie tých najrozmanitejších tvarov a výbornej chuti... takej zvláštnej. Často si sem zašla aj navečer. Sadla si do úzkej trávy okolo dvestoročného stromu, oprela sa o kmeň a pozerala sa dolu kde sa Smolinské kúpalo v krvavých lúčoch zapadajúceho slnka. Nejeden krát sa pristihla že myslí naňho, ktorý sa tak v krásnej uniforme líšil od dedinských trpákov. Nie, nebola márnomyseľná, dávno bola poučená že chudobné dievča uživia len štyri pracovité ruky, a ona také mala a Julien tiež, keď pomáhal svojmu strýkovi vyslúžilému vojakovi na malom pridelenom gazdovstve. Veru vedel sa zvŕtať v poľných a domácich prácach a ešte aj so strýkom vinohrad vysadili ako niekde v Prováns.
             No... Mária Anna mala zase výbornú ozgorovičku, ktorú pálili z prezretého ovocia a bola sladká ako med. Tá by mohla ísť aj na cisársky stôl... no ale kto by si ju tam objednal. Tam mali iné trúnky až z Viedne. Rojčenie nad spoločným životom s Julianom pomaly prechádzalo do sladkého sna, ešte sladšieho od tej ozgorovičky, keď sa jej pred očami mihol nejaký mrak. Otvorila oči a nechcela im ani veriť. Do lúčov zapadajúceho slnka jej vstúpil on. Julien! Stál nedbalo pred ňou, potuteľne sa usmieval a lámanou slovenčinou, či záhorádštinou sa jej snažil prihovoriť. Vraj oči vravia viac ako ústa a ešte sú aj nadnárodné... i bez slov vedia vyjadriť city dvoch ľudí. A tie oči naozaj vedeli. Často ich potom vídavali spolu a dedinské klebetnice si o nich drali jazyky ako na strúhadle na repu. Láska... najlepšia učiteľka jazykov. Julien pokročil v záhorádštine, Mária Anna vo francúzštine. Už vedela čo je to Je t´aime - Ž´tém - Milujem ťa!
            Všetko má ale svoj koniec. Keď sa starý Mariin Anny tata dozvedeli o tajnej láske svojej dcéry k privandrovalcovi, tak zahoreli pravým pyšným sedliackym hnevom, veď oni už ženícha dávno dcére vybrali a už sa aj s bohatým gazdom dohodli. A čo to dalo roboty, aby prinútili vymeniť si sľuby s bohatým sedliakom aby dal jediného syna jeho chudobnej devčici. Nebyť krásy Márie Anny a jej vychýrenej pracovitosti a múdrosti, veru by sa nezjednali! Nádejný svat by zobral do chalupy dcéru nasledujúceho najbohatšieho sdliaka, či by sa to niekomu páčilo alebo nie! No človek mieni a Pán Boh mení a láska je od Pána Boha. Ani na akékoľvek dohováranie, ba ani na bitku sa Mária Anna nevzdala svojej lásky. A tak musela nastúpiť tvrdá diplomacia. Obidvaja už predom posvatení (pozor od slova svat/ gazdovia sa vyobliekali, zapriahli do bričky tie najlepšie a najvyparádenejšie kone, nabalili proviantu, šunky, slaniny, vína a slivovice ako úplatok a vybrali sa za panstvom na Holíčsky zámok zariadiť, aby mladého Juliena Bonjour poslali naspäť do "rici odkad dolézeu" ... teda do Francúzska.
            Na zámku vrcholili prípravy na príchod Márie Terézie, a tak malo služobníctvo plné ruky práce. Všetkým kraľoval hlavný správca a nič neponechal na náhodu. Neveľmi sa preto potešil v návale služobných povinností príchodu dvoch kverulantov. No ale keď vytiahli všetko čo priniesli, jeho uši odhluchli a jeho oči odslepli. Vypočul, zvážil a rozhodol! Dal si zavolať veliteľa zámockej gardy, ktorý odišiel s "befelom, zofort odlifrovať Juliena zvaného Bonjour na urlaub, alebo preveliť nach Wien! Aufpreten - odchod!" A je to! Pošúchali si spokojne ruky nádejní svatovci, odpísali so zásob práve darovaný úplatok a vybrali sa natešene domov. Cestou sa ešte stavili v Gbeloch v šenku "U Kostola", dali si riadne "do trumpety" a šibli kone hlinitou cestou hore kopcom a lesom na Smolinské. To ešte netušili že príliž horlivý správca nechal Juliana preventívne zavrieť do zámockej "šatlavy"! Čo keby sa mu náhodou šmykli nohy. Výbavu na to mal?!
             To bolo doma plaču, to bolo sĺz! Mária Anna vybehla z domu a utekala do polí. Preč, len preč z toho hnusného domu, ktorý doteraz tak milovala a ktorý sa jej teraz zdal horší ako od Juliena tak často spomínaná studená Bastila! Ani nevedela ako sa dostala celá úmorená srdcervúcim plačom a rýchlou chôdzou na svoje najobľúbenejšie miesto... pod starú ozgorušu. Objala statný kmeň ako držiavala za sukne už dávno nebohú maminku a oprela si žeravú tvár o rozpukaný strom. Slzy jej stekali po dvestoročnom dreve a napájali smädnú augustovú zem. Matička zem prímala jej slanú vlahu a stará, múdra ozgoruša šumela skorojesenným lístím ako rozstrapatená láskyplná starenka ako keby prikyvovala. Viem... viem... viem. Slová a výčitka na zlý svet sa Márii Anne sami drali von z úst a košatá ozgoruša ju hladila nízkymi konármi po rozochvených pleciach šepkajúc: "Dám... dám... dám... dám ti liek na tvoj bôľ, cisárovnej daj na stôl, moje plody slnka plné, do fľaštičky zatvorené, k tomu prosbu vrúcnu šepkaj... a spoliehaj na môj nektár!"
            Nebolo Márii Anne viac treba hovoriť... a hovoril tu vôbec niekto? Či sa jej to len v tom žiali zaživa prisnilo... či len ten pochabec vietor niečo vyrapotal? V zúfalom dievčati dozrelo zúfalé rozhodnutie. Ak išli tata aj s nádejným svokrom do Holíča za hlavným slúžnym, ona pôjde za tým najhlavnejším. Priamo za cisárovnou Máriou Teréziou. Aj meno majú spoločné s Pannou Máriou a tá nikdy nenechala nikoho v štychu. Ako 
si povedala tak urobila. Nabrala tajne do tej najkrajšej fľaštičky minuloročnú, skvelo vydarenú ozgorovičku, obliekla si tie najkrajšie šaty - ľudový kroj a vybrala sa do mesta Holíča, kde práve dnes čakali na príchod cisárovnej Márie Terézie.
             Na zámku v Holíči, gruntuje sa líčí, chystá sa hostina, koštujú sa vína. Na zámku v Holíči, v oknách sa furt svíťí, v parochňách kapela, bago pit nesceua. Na hradskej od Kopčan, jede sem samý pán, napredu pred ňima Císarská stotina. U prostrední brány, najvječí je press, na stríbrném koči, Mária Theréss. Kačeny, selátka, panstvo aj čeládka, šeci sa prežrali, nic nám nenéchali. Dorty a šlahačky, tabák a kresačky, vídeňská noblesa, bjehá furt do lesa. Cisárský dvúr a Holíča púl, na zámku hoduje, spívá a tancuje, Cisárský dvúr a Holíča púl.
            Tak to je všetko pekné... ale ako sa dostať k takej slávnej panovníčke?! Aha! Pôjde obsluhovať. Dnes sa každá šikovná ruka na zámku zdarí a ona šikovná je a ruky má dve. O svojej vybíjanej papuľke radšej pomlčí... to vrchnosť rada nemá! Pomaly sa trúsila k personálnemu vchodu. Všade behali sluhovia a paholci... všade samý zhon a vzruch. Ale bolo to všetko akési slávnostné a milé... skoro lepšie ako nejaká slávnostná bohoslužba v Šaštíne. Tu ale vybehol hlavný slúžny na zadné nádvorie, trieskal bičíkom o steny zámku a celkom nepríčetne reval. "Vo ist dí Hochhungariše hure, velche mjela dat unzer kajzerin ten kytyca! Ten fjenec?!" Mária Anna, nie je hlúpa... to je jej šanca. Nesmelo... a či smelo vysúpila pred ostatných a povedala: "Mohla by som prosím  Jeho veličenstvu, našej pani cisárovnej, ten veniec odovzdať ja?" Hlavný správca si ju premeral cez "lorňón" so slovami. " "Ja... natýrlich, aj tak nexte nemehlo nemám! Ále.. držala mund und krok... nic neříkat... nur fjenec... uklonit se a curig fen!" 
              Bolo smelé ozvať sa, ale čo teraz?! Teraz bude musieť ísť po krátkej inštruktáži v osvetlenom salóne snáď tisícom sviec predať veniec najosvietenejšej panovníčke všetkých čias. To nie je na dožinkách na Smolinskom! Srdce jej búšilo snáď stovkami hamerníkov - kováčov... ale fľaštička s ozgorovičkou ju príjemne chladila priviazaná pod krásne vyšívaným krojom. Éj.. keby teraz staruška videli kde sa ten ich kroj dostal. 
A s akou láskou ho vyšívali! Ako keby do neba slúžiť Ježišovi a matke Sedembolestnej v ňom mali ísť. No... čo je cisárovnej - cisárovnej, čo je Bohu tak Bohu! Ale teraz je na zemi a musí zachrániť svoju lásku... veď bez lásky sa nedá žiť... ani Božskej ani svetskej! Trúbky trúbili, bubny bubnovali, husle huslovali... skrátka všetci robili čo protokol nakazoval a Mária Anna sa aj s ostatnými krásne oblečenými vinšovníkmi približovala 
s vencom na rukách k cisárovnej Márii Terézii. Celá v čiernom, tak ako chodila od smrti manžela Františka I. Lotrinského, stála Mária Terézia, cisárovná Svätej ríše rímskej nemeckého národa, Kráľovná Uhorska, Česka, Chorvátska a Slavónska, arcivojvodkyňa Rakúska, vojvodkyňa Parmy a Piacenzy a veľkovojvodkyňa Toskánska v prostiedku obradnej sály a s celkom milým úsmevom čakala ľudovú delegáciu Záhorákov.
             Márii Anne sa potilo všetko čo sa potiť dalo, ba už aj pochopila slová pohrebnej piesne: "Už ma obkľúčili smrteľné stony, úzkosti záhrobia..." Akoby v nejakom strašnom sne sa posúvala bez vlastnej vôle k čelu
vyzdobenej sály. Päť krokov... štyri... tri... dva... jeden. Jeden krok ju delil... od čoho? Od naplnenia svojho štastia? Od spravodlivosti? Od dotyku s históriou? Od ženy schopnej pochopenia? Od neúprosnej panovníčky?! A zdá sa taká maminkovská. Tá to určite pochopí! Odovzdala veniec s poklonou. Pobozkala ponúknutú ruku... a predsa sa vzoprela zvyklostiam dvora! Predstúpila, hrdo zdvihla hlavu... už... už sa chceli 
na ňu vrhnúť protokolári protokolu, všelijakí ochutnávači viac či menej otrávených jedál a osobní strážcovia, ale Mária Tereézia ich sotva badateľným, o to energickejším posunkom zahriakla ako dobre vycvičených kopovov a nechala svoju... trocha menovkyňu Máriu Annu prehovoriť. Tá si otvorila prepotený a ušmudľaný lístok a celkom nemecky prečítala čo jej dobrý pán učiteľ napísali a zveršovali.
              Na Holíčském zámku, na sedmero zámkú, zavreli miuého, šohajka švarného, že mja sceu milovat... a né šablenku pucovat. Zavreli miuého, co suzí pro ňeho, proléli moje modré oči, než na parádném koči, dojeua až z Vídňa, cisárovná vlídná. Ruky vám defčica lúbe, a porád o jedném húdne, vrácte mi paničko drahá, koho mám najvícej ráda, jak svatú budu vás lúbit, do smrci budem vám súžit. Suzičku Majestát skrývá, jak sa tak 
na muadých dzívá, tak v temto skazeném svjece, záhorském neskorém lece, schránili krehučkú lásku, na pyšném Holíčském zámku. Maria Theresia, vivat Keiserin gloria! Vivat Keiserin hohe Ungarn! Vivat Keiserin von Europa!
                Všetko stíchlo v nemom úžase drzosti to voxu populi - hlasu ľudu, no keď vytiahla múdra krojovaná prosťáčka krásnu fľaštičku ozgorovičky, údiv nemal konca kraja. Sála zašumela nadradeným nesúhlasom... len cisárovná Mária Terézia sa pozerala svojimi múdrymi očami cez blankytne modré oči Márie Anny priamo do jej nikým a ničím nepoškvrnenej duše... a bola spokojná so svojím Bohabojným ľudom na Záhorí... a keď krojovaná dievčinka odzátkovala priezračnú fľaštičku s Božím darom, len povedala  "Zwei glass bitte! - Dva poháre prosím!" 
             I bez čašníkov v nádherných livrejach, i bez protokolov dvorov Európy naliala prostá Záhoráčka cisárovnej ect.ect.ect. trasľavou rukou z úprimného srdca sladučký nektár čo zbierala zo slnka po celé leto stará ozgoruša povyše Smolinského. Ohnivé lúče vstúpili majestátne do útrob Jej Majestátu a aspoň na chvíľočku vrátili Jej Veličenstvu dávnu mladosť... a tá bola celkom pekná... tak načo mladým v šťastiu brániť. Tak nech sa naplní čo bolo úprimné, tak nech sa naplní čo múdra žena žiada! "Cherche La Famme! - Za všetkým hľadaj ženu!" Julien nevedel ani prečo ho zavreli, ani nevedel prečo ho pustili... no ale tak to v živote býva. Chlap sa v rodine vždy dozvie všetko naposledy! No a či štastne žili pokiaľ nepomreli? Asi. Čo vravím, určite! A mali kopu krásnych a múdrych detí! Mária Terézia zomrela však ešte ten rok. Osmeho novembra  prechladla na love bažantov a 29. novembra 1780 zomrela. Pochovali ju rovnako ako jej manžela Františka I. Lotrinského a vychovávateľku Karolínu von Fuchsovú - Mollardovú v rodinej kapucínskej krypte. Po celom Rakúsku sa konali na jej počesť bohoslužby a dokonca aj jej celoživotný nepriateľ Fridrich II. jej vzdal česť. Až na Sliezsko po sebe zanechala neporušené Rakúsko z doby vlády jej otca a tiež sedem potomkov na siedmich európskych trónoch.
              A stará ozgoruša? Dodnes stojí, rokmi skúšaná v šírom poli nad cestou zo Smolinského do Strážov. Nezničli ju ani Pruské či Prvé, či Druhé svetové vojny, nezničila ju bezbrehá kolektivizácia sovietskeho typu, no... skoro ju zničili novodobí, novokapitalistickí vandali, ktorí sa ju pokúsili vypáliť. A keď si nikedy nájdete čas, tak sa vyberte za ňou a možno vám v nestráženej chvili pošepne to čo mne... to čo som vám napísal... 
a možno aj niečo iné... veď za vyše štyristo rokov má o čom hovoriť!

Pavel Nemec Lelín.